Р  Е  Ш  Е  Н  И  Е

№  				  	    28.02.2008 г.			            гр.Левски

В  ИМЕТО НА НАРОДА

Левченски районен съд			                   ІІІ наказателен състав
на 29.01.2008 г.
в публичното заседание в следния състав:

                                                                              Председател: Евгения Рачева

секретар Свилен Александров
като разгледа докладваното от съдия Рачева
а.н.д. № 20074410200493 по описа за 2007 г.
и на основание данните по делото и закона, за да се произнесе, взе предвид следното:

Производството е по реда на чл.59 и следващите от ЗАНН.
С наказателно постановление №1122/12.06.2007 г. на началника на РПУ-Левски, на П.Н. от с.К., община Д. М., ул. „С. К.” №*, ЕГН **********, е наложено на основание чл.182, ал.1, т.4 от ЗДвП (в редакцията на закона преди изменението от бр.51 от 2007 г. на ДВ)  административното наказание глоба в размер на 30,00 лв. за нарушение на чл.21, ал.1 от ЗДвП – за това, че на 03.06.2007 г. около 20:36 часа на ГП Е83, в с.Българене, км 48+513, управлява лек автомобил с рег. № ** **** ** със скорост 99 км/ч при допустима за населено място 50 км/ч, засечена с техническо средство „Трафик радар” с №126/97 г. и показана на водача – и на осн. чл.3, ал.1, т.11, б.”в” от Наредба № 139/02 г. на МВР са му отнети 12 контролни точки.
Недоволен от така издаденото наказателно постановление (НП) е останал жалбоподателят П.Н., който го обжалва като неправилно, незаконосъобразно и необосновано. Счита, че е налице несъставомерно деяние, а така също фамилното му име било отразено неправилно. 
Ответникът не се представлява в с.з. и не изразява становище по жалбата.
Съобразявайки събраните по делото доказателства и доводите на страните, съдът намира за установено следното:
С оглед датата на връчване на наказателното постановление на Н. – 25.07.2007 г. – и датата на депозиране на жалбата му пред наказващия орган – 25.07.2007 г. – съдът счита, че последната е подадена в срока по чл.59, ал.2 от ЗАНН, поради което се явява допустима и следва да бъде разгледана.
При разглеждането й съдът съобрази следното:
Акт за установяване на административно нарушение №1122 е съставен на 03.06.2007 г. от Н.Н. на длъжност автоконтрольор при РПУ гр.Левски срещу П.Н., ЕГН **********, от с.К., обл.П., ул. „С.К.” №*, за това, че последният на 03.06.2007 г. в 20:36 часа на ГП Е83 в с.Българене, км 48+513, посока Русе-Плевен, управлява лек автомобил с рег.№ ** **** ** с 99 км/ч при допустима скорост за населено място 50 км/ч (превишение с 49 км/ч), измерена и фиксирана с техническо средство Трафик радар TR4 №126/97 г., показана и видяна от водача – нарушение на чл.21, ал.1 от ЗДвП.
В акта е вписан като очевидец на нарушението М.А., който е подписал акта в качеството на свидетел. 
Жалбоподателят е подписал акта, като не е изложил обяснения или възражения. Видно още от акта, екземпляр от последния е получен от Н..
Жалбоподателят не оспорва компетентността на актосъставителя и на наказващия орган. Служебно известно на съда е, че началниците на РПУ са определени да издават наказателни постановления по ЗДвП, а автоконтрольор Н.Н. има правото да съставя актове по ЗДвП (това се установява и от приложената на л.51 от делото заповед на министъра на вътрешните работи), поради което съдът приема, че наказателното постановление е издадено от компетентен орган, съответно АУАН е съставен от оправомощено лице.  
Видно от копието от страницата на дневника за нарядите (л.6 от делото), в нея е отразено, че на 03.06.2007 г. в 20:36 часа е извършено нарушение при управление на посочения в АУАН автомобил и е съставен акт на водача П.Н..
Видно от копието на страница от дневника, в който се отчитат нарушенията, установени с техническо средство (изпратена с писмо рег.№7635/06.11.2007 г. на РПУ-Левски – л.29 и л.30 от делото), на 03.06.2007 г. е отразено, че е съставен акт на жалбоподателя, като има посочени: час 20:36 и цифра 99. Видно от същата тази страница, на 03.06.2007 г. преди проверката на жалбоподателя е извършена проверка и на водач, срещу когото е отразен час 20:31, като няма отбелязване да му е съставен акт, а срещу час 20:27 на 03.06.2007 г. е записано името на И. В., за когото е отразено, че също му е съставен акт.
Видно от АУАН на л.26 от делото, неговият бланков номер предхожда непосредствено бланковия номер на акта на жалбоподателя (АУАН на л.26 е с бланков номер 177026, а този на жалбоподателя – с номер 177027), и този акт е съставен именно срещу лицето И.В. за допуснато на същото място нарушение в 20:27 часа, като В. е управлявал със скорост 72 км/ч.
Видно от разпечатката от радара (л.25 от делото), на 03.06.2007 г. в 20:36 часа има засечена скорост 99 км/ч, в 20:31 часа има засечена скорост от 91 км/ч и в 20:27 часа има засечена скорост 72 км/ч (т.е. тази разпечатка е съответна на справката от дневника за нарушенията, установени с радара – л.30).
Видно от справката рег.№78975/21.11.2007 г. на ОДП-Плевен, ведно с приложения към нея протокол (л.31 и л.32 от делото), техническото средство, с което е засечена скоростта, към датата на твърдяното нарушение е било преминало годишна метрологична проверка.
С писмо изх. номер от делото от 11.10.2007 г. (л.21) е изискана справка от ОПУ-Плевен относно обстоятелството на какво разстояние от табелата, обозначаваща начало на населеното място с.Българене в посока Русе-Плевен, се намира км 48+513. Видно от справка изх.№2305/31.10.07 г. на ОПУ-Плевен (л.28 от делото), въпросното разстояние е 709 метра.
От показанията на разпитаните в с.з. свидетели Н. и А. се установява, че отразените в акта констатации са верни и че регистрираната с апарата скорост е именно скоростта на автомобила, управляван от Н. в населеното място на посочените дата и час. Свидетелите добросъвестно излагат фактите, които са им известни, показанията им са безпротиворечиви, казаното от тях е съответно на останалия доказателствен материал, обсъден по-горе, поради което съдът дава вяра на свидетелските показания на Н. и А.. 
Съгласно чл.189, ал.2 от ЗДвП редовно съставените актове по този закон имат доказателствена сила до доказване на противното. Жалбоподателят дава обяснения и излага защитна версия, според която засечената с техническото средство скорост не е негова. По искане на Някшолов бяха разпитани трима свидетели, но следва да се отбележи, че с техните показания не се обориха констатациите по акта и това е така защото:
И тримата свидетели бяха единни в твърденията си, за които са имали достатъчно време и възможност да съгласуват показанията си с линията на защита на Н. и всеки един от тях акцентираше на това, че жалбоподателят възразил нещо пред полицаите във връзка с часа; че засечената скорост не е на управлявания от жалбоподателя автомобил; че при разминаване с други водачи същите им сигнализирали за наличието на полицейска проверка, и че жалбоподателят в тази връзка указал на свидетеля П. да си сложи колана. При отговаряне на поставени от съда конкретни въпроси, обаче, се появиха разлики в показанията им, а именно – според свидетеля М., той и свидетелят Б. стояли най-отзад на задните седалки и прозорците им не били отворени отзад; според свидетеля Б., било е жега, прозорците били отворени и изрично подчертава, че неговият прозорец е бил отворен; според свидетелите П. и М., жалбоподателят, след като бил спрян от полицаите, спрял автомобила пред полицейския автомобил, т.е. най-близката част до полицейския автомобил била задната част на автомобила на Н., докато според свидетеля Б.Н. спрял на около 4-5 метра до полицейския автомобил, но без да минава пред него, т.е. най-близката част до полицейския автомобил се явява предната част на автомобила на жалбоподателя. Самият свидетел П. с показанията си оборва твърдението на жалбоподателя, че автомобилът не би могъл да вдигне скорост от 99 км/ч: „Колата на жалбоподателя е стара и според мен не може да вдигне повече от 100 км/ч” (л.16 гърба, най-долу), т.е. според П. е напълно възможно Н. да управлява със скорост 99 км/ч.
Нито един от тези трима свидетели не е видял километража на управлявания от Н. автомобил, а само на база собствената си преценка свидетелите заявяват, че жалбоподателят не се е движил бързо преди да бъде спрян за проверка (докато посочената в АУАН и НП скорост е засечена с техническо средство). 
Според Ц.Б. имало 200-300 метра разстояние между мястото, където били спрени, и мястото, където жалбоподателят почнал да намалява скоростта. Следва да се отбележи, че дори това твърдение да е вярно, то не изключва вероятността радарът да е засякъл скорост на управление 99 км/ч, тъй като, видно и от самата инструкция за експлоатация (л.л. 43-50 от делото), радарът засича и на разстояние 300 метра. 
Нито един от тези свидетели с показанията си не доказва обстоятелството, че твърдяното от Н. време на спиране е действителното. Във връзка с часа на засичане тук следва да се отбележи, че дори и да е вярно твърдението на жалбоподателя за разминаване в часа, няма никакво доказателство за това неговият часовник да е бил верен (в обясненията си самият той заявява, че не помни кога за последно си е сверявал часовника на колата, а и на телефона), а отделно от това следва да се има предвид и обстоятелството, че след като радарът е засякъл скоростта към определен час, то показателите се фиксират и от фиксирането до виждането им от водача е възможно да са изтекли няколко минути, тъй като преди водачът да отиде до автомобила на полицаите, проверяващият му се представя и се проверяват документите на водача.
Изложените противоречия в показанията на доведените от жалбоподателя свидетели поставят под съмнение достоверността на казаното от тях. Последните явно се стремяха да потвърдят защитната версия на Н., с когото са в близки отношения, и е разбираемо желанието им да оневинят приятеля си. Съдът следва да подхожда много внимателно при преценка достоверността на показания на свидетели, които не са безпристрастни. За да се кредитират показания на хора, които са в близки отношения с жалбоподателя, е необходимо действително показанията да са безпротиворечиви и да не будят никакво съмнение, а в настоящия случай те не са такива. Може да се обобщи, че липсват доказателства в подкрепа на версията на Н., че не е управлявал автомобила с 99 км/ч преди спирането му за полицейска проверка. Ето защо съдът отхвърля защитната версия на жалбоподателя като недоказана и невярна.
 Неоснователно е възражението на адв.М. относно несъответствие между разпечатката и приетата от наказващия орган стойност на превишението – изясни се както от приложената инструкция за експлоатация на радара (л.44 долу – „въведеното ограничение на скоростта”, л.49 – „При измерване на скорост, надвишаваща въведеното ограничение...”), така и от показанията на свидетеля Н., че преди начало на работа с техническото средство самите полицаи въвеждат ограничение, което се отчита в графа пета на разпечатката, и което обичайно е с 20 км/ч над допустимата скорост за съответното място – така например, обикновено за населените места полицаите дават този толеранс от 20 км/ч, т.е. задава се ограничение 70 км/ч и се фиксират само нарушенията, представляващи превишение над 20 км/ч от разрешената за населеното място скорост 50 км/ч, а извън населените места се задава обикновено ограничение от 110 км/ч (т.е. толерансът отново е 20 км/ч) и се фиксират само нарушения, представляващи превишение над 20 км/ч от разрешената извън населеното място скорост 90 км/ч – следователно в графа „Превишение” в разпечатката се отчита превишението – в случая 29 км/ч – над зададеното ограничение (в случая 70 км/ч), и към превишението наказващият орган добавя 20-те км/ч толеранс (много ясно както в АУАН, така и в НП е посочено, че ограничението за населено място е 50 км/ч), т.е. реално нарушението се изразява в превишение на скоростта с 49 км/ч от максимално допустимата за населено място, както правилно е отчетено и от наказващия орган. 
Неоснователен се явява и доводът на адв.М., изложен по време на пренията, за това, че е влязъл в сила по-благоприятен закон за дееца, по силата на който не следва да се приеме, че е установено с надлежно техническо средство скоростта на движение на автомобила на Н.. Нарушението е установено с техническо средство, което е технически изправно и преминало годишна метрологична проверка и е било от законоустановения към момента на нарушението вид по чл.182, ал.3, т.1 от ЗДвП (изм.). Следователно към момента на твърдяното нарушение въпросният радар е законоустановено техническо средство и с него е могло да се засичат скорости (арг. от чл.182, ал.3, т.1 от ЗДвП, действал към 03.06.2007 г., чиято разпоредба е изменена с бр.51 от 26.06.2007 г. на ДВ). Не може да се говори за обратно действие на закона, респ. за по-благоприятен за дееца закон, когато се касае за норми, уреждащи процедура – по установяване на нарушения, по събиране на доказателства и пр. – които норми се изменят, респ. отменят, занапред. Едва с изменението на ЗДвП с бр.51 от 26.06.2007 г. на ДВ законодателят извади от употреба радарите, които не могат да заснемат или записват регистрационния номер на автомобила, и едва след влизане в сила на това изменение на закона същите вече не могат да се използват от службите за контрол на движението по пътищата за засичане на скорост.
По отношение пък наведения от адв.М. довод за неправилно изписване на фамилията на жалбоподателя, съдът приема, че в случая се касае за грешка, която не представлява съществено нарушение, тъй като има разминаване единствено в поредността на буквите „ш” и „к” при изписване на фамилното име на жалбоподателя в АУАН и НП, но личността на нарушителя е установена по безспорен начин и е индивидуализирана с останалите му имена, ЕГН и адрес.
От всичко изложено може да се направи извода, че по време на проверката, съставянето на акта и налагането на административното наказание са спазени законовите разпоредби от страна на актосъставителя и наказващия орган, и след като се установи, че жалбоподателят е извършил нарушението по чл.21, ал.1 от ЗДвП, като е управлявал на 03.06.2007 г. в населеното място с 49 км/ч по-бързо от максимално допустимата скорост от 50 км/ч, и че правилно е санкциониран от наказващия орган с предвидената за нарушението глоба от 30,00 лв. (съобразно редакцията на ЗДвП към момента на извършване на нарушението, която е по-благоприятна за дееца предвид по-лекото наказание, в сравнение с предвиденото според сега действащата разпоредба на чл.182 от ЗДвП), наказателното постановление се явява законосъобразно. Постановеното от наказващия орган наказание би способствало за постигане целите на административното наказание, визирани в чл.12 от ЗАНН – да се предупреди и превъзпита нарушителят към спазване на установения правен ред и се въздейства възпитателно и предупредително върху останалите граждани. Може да се допълни, че в случая правилно е определен броят на отнетите контролни точки – според чл.3, ал.1, т.11, б.„в” от Наредба №І-139 на МВР, за превишаване на разрешената максимална скорост от 40 до 50 км/ч вкл. се отнемат 12 к.т.
Предвид всичко изложено съдът намира, че наказателното постановление следва да бъде потвърдено, поради което

				     Р  Е  Ш  И :

ПОТВЪРЖДАВА на основание чл.63, ал.1 от ЗАНН наказателно постановление №1122/12.06.2007 г. на началника на РПУ-Левски, с което на П.Н. от с.К., община Д. М., ул. „С. К.” №*, ЕГН **********, е наложено на основание чл.182, ал.1, т.4 от ЗДвП (в редакцията на закона преди изменението от бр.51 от 2007 г. на ДВ)  административното наказание глоба в размер на 30,00 лв. за нарушение на чл.21, ал.1 от ЗДвП – за това, че на 03.06.2007 г. около 20:36 часа на ГП Е83, в с.Българене, км. 48+513, управлява лек автомобил с рег. № ** **** ** със скорост 99 км/ч при допустима за населено място 50 км/ч, засечена с техническо средство „Трафик радар” с №126/97 г. и показана на водача – и на осн. чл.3, ал.1, т.11, б.”в” от Наредба № 139/02 г. на МВР са му отнети 12 контролни точки, като ЗАКОНОСЪОБРАЗНО.
РЕШЕНИЕТО подлежи на касационно обжалване пред Административен съд гр.Плевен в 14-дневен срок от съобщението до страните, че е изготвено.

 	                           		  РАЙОНЕН  СЪДИЯ: