п р и с ъ д а
№ ________

гр. ЛЕВСКИ,    24.10.  2008 год.

В ИМЕТО НА НАРОДА

Левченски районен съд на   двадесет и четвърти октомври   през две хиляди и осма година в открито съдебно заседание, в следния състав:

       ПРЕДСЕДАТЕЛ:СТОЙКА МАНОЛОВА
     		   ЧЛЕНОВЕ: Евгени Калонкин
				          Мария Ечева			          
на секретаря Ваня Димитрова в присъствието на районния прокурор Чавдар Мънев разгледа докладваното от съдия Манолова наказателно н.д.о.х. №  20084410200053  и на основание данните по делото и закона
П Р И С Ъ Д И :
	ПРИЗНАВА подсъдимия И.Ф., ***, ЕГН * за ВИНОВЕН в това, че на 20.10.2007 г. в гр.Л., при условията на опасен рецидив, отнел чужди движими вещи – 1 бр. мобилен телефонен апарат, марка „Нокиа 6233” на стойност 319 лв. и 1 бр. Сим карта на М-тел, на стойност 12 лв., всичко вещи на обща стойност 331 лв. от владението на Е.Т. от същия град, без негово съгласие, с намерение противозаконно да ги присвои, поради което и на основание чл.196, ал.1, т.1, във вр. с чл.194, ал.1, във вр. с чл.29, ал.1, б.”а” , във вр. с чл.55, ал.1, т.1 от НК го ОСЪЖДА на наказание ЛИШАВАНЕ ОТ СВОБОДА ЗА СРОК ОТ ШЕСТ МЕСЕЦА при първоначален СТРОГ РЕЖИМ на изтърпяване.
	ОСЪЖДА подсъдимия И.Ф. със снета по делото самоличност да заплати направените деловодни разноски в размер на 60 лв.
	ПРИСЪДАТА подлежи на жалба и протест пред ПОС в 15 – дневен срок от днес.
						ПРЕДСЕДАТЕЛ:

						СЪДЕБНИ ЗАСЕДАТЕЛИ:1.
							        	                 
              2.

М О Т И В И  по НОХД 20084410200053

	Обвинението против подсъдимия И.Ф., ***, ЕГН *, е по чл.196, ал.1, т.1, във вр. с чл.194, ал.1, във вр. с чл.29, ал.1, б.”а”  от НК, затова, че на 20.10.2007 г. в гр.Л., при условията на опасен рецидив, отнел чужди движими вещи – 1 бр. мобилен телефонен апарат, марка „Нокиа 6233” на стойност 319 лв. и 1 бр. Сим карта на М-тел, на стойност 12 лв., всичко вещи на обща стойност 331 лв. от владението на Е.Т. от същия град, без негово съгласие, с намерение противозаконно да ги присвои. 
	Подсъдимият е получил препис от обвинителния акт, не признава вината си и дава обяснения.
 	Съдът, като прецени събраните по делото доказателства, приема за установено от фактическа страна следното:
	На 15.03.2007 г. свидетелят Е.Т. си закупил мобилен телефон марка „Нокиа”, модел „6233” от магазин в гр. Левски.
	На 20.10.2007 г. през деня свидетелят Т. посетил заведение в гр. Л., където се намирал и подсъдимият И.Ф.. Последният забелязал мобилния телефон и взел решение да го вземе.
	На 20.10.2007 г. вечерта свидетелят Г.П. се прибирал към дома си. По пътя го срещнал подсъдимия Ф. и му казал да тръгне с него. Подсъдимият споделил със свидетеля намерението да открадне телефона и обяснил на свидетеля какво да направи, за да го улесни. Двамата отишли до къщата на Т.,  намираща се в гр. Л., *. Подсъдимият влязъл в двора, а свидетелят П. натиснал звънеца на входната врата и се скрил в двора на детската градина, намираща се срещу къщата. 
	Когато Т. излязъл да провери кой звъни, подсъдимият влязъл в къщата, взел мобилния телефон от леглото на спалнята и излязъл. По-късно подсъдимият Ф. и свидетелят П. се видели и подсъдимият дал на свидетеля два лева за услугата и му показал мобилния телефон.	
	След като влязъл в спалнята на къщата си, свидетелят Е.Т. забелязал, че му липсва мобилния телефон, който се намирал на леглото. Излязъл навън, огледал се, но не видял никой. Открил сина си и от неговия мобилен телефон блокирали СИМ картата на М -Тел, която била поставена на телефона.
	На следващия ден – 21.10.2007 г. свидетелят Т.Т. започнал да разпитва негови познати дали знаят нещо за откраднатия телефон на баща му. Намерил свидетеля Г.П., който му разказал как точно е бил откраднат телефона на баща му и кой е извършител на престъплението. Споделил му също, че мобилният телефон бил продаден. Свидетелят Т.Т. се срещнал с купувача и му обяснил, че телефонът бил на баща му и бил откраднат. Същият отрекъл да е купувал подобен мобилен телефон. Свидетелят решил да изпрати негов познат при купувача с цел да откупи той телефона. Двамата се срещнали и срещу сумата от 100 лв., която свидетелят дал на своя приятел, телефонът бил откупен. Свидетелят Т.Т. сравнил ИМЕИ кода на телефона с този, вписан в гаранционната карта и установил, че това действително е телефонът на баща му. Срещнал се с подсъдимия и му обяснил, че разбрал всичко за кражбата и му показал мобилния телефон. Споменал и за жалбата, подадена в РПУ Левски и че ще информира служителите на МВР кой е извършителя на престъпното деяние.
	На 24.10.2007 г. в снек-бар „Венеция”, намиращ се в гр. Левски, подсъдимият се срещнал със свидетеля Е.Т. и му дал сумата от 95 лв., като компенсация за дадените от сина му пари и за да оттегли жалбата си.   
	От заключението на вещото лице по назначената съдебно-оценителна експертиза е видно, че пазарната стойност на мобилен телефонен апарат марка „Нокиа 6233” към датата на извършване на деянието – 20.10.2007 год. била 331 лв.	Заключението на вещото лице е компетентно изготвено, не е оспорено от страните по делото, поради което и прието от съда.
	В хода на съдебното следствие е  разпитан свидетелят Г.П.. Установява се от показанията му, че една вечер е срещнал подсъдимия. Последният му предложил да „свършат една работа” – да влязат в една къща и да вземат един телефон. Свидетелят е трябвало да стои отвън, до детската градина, след като подсъдимият Ф. влезе навътре в къщата, свидетелят е трябвало да звънне на звънеца  и да се скрие в детската градина. Ф. дал на свидетеля П. 2 лева, като обещал след това да му заплати още 15 лв. 
Но на следващия ден подсъдимият заявил на свидетеля, че някой е разбрал за телефона и ако викат свидетеля да го разпитват в полицията, да каже, че не е вярно.    
	Свидетелят Е.Т. заявява в показанията си, че през зимата, докато гледал телевизия, на входната врата се е звъннало. Той излязъл да види кой е, но на двора нямало никой. След като се върнал в къщата, установил, че телефонът му – GSM липсва. Впоследствие разбрал, че телефонът му бил продаден на някакъв човек.  Свидетелят дал на сина си 100 лв., за да вземе  телефона. Установява се от показанията на свидетеля, че по инициатива на подсъдимия свидетелят Е.Т. се е срещнал с него и Ф. му е върнал сумата от 95 лв., като свидетелят е предполагал, че сумата е дадена с оглед на това свидетелят да не подава жалба в полицията. Свидетелят е получил откраднатия телефон.
	Показания е дал и свидетелят Т.Т.. Според показанията му, след като телефонът бил откраднат, разбрали къде се намира. Свидетелят първо е посетил човека, на когото е бил продаден телефонът, но той отказал да му го върне. След това Т.Т. е потърсил помощта на друг човек – познат на този, на когото бил продаден телефона. Познатият платил на купувача сумата от 100 лв., получена от свидетеля и телефонът бил върнат на собственика. Свидетелят потвърждава, че баща му се е срещал с подсъдимия Ф.. 
	По искане на подсъдимия, с оглед на изясняване на обстоятелствата по делото са разпитани и свидетелите Р.Й., В.З. и  П.К..
	От показанията на свидетеля Й. се установява, че подсъдимият му е предложил да отидат да вземат някакъв GSM. Свидетелят отказал да отиде с подсъдимия. Няколко дни след това срещнал Т. (Т.) и му разказал за предложението на подсъдимия.
	Свидетелят В.З. отрича подсъдимият да му е продавал телефон и изобщо да знае нещо за откраднатия телефон, предмет на делото.   
	Видно от показанията на свидетеля П.К. е, че той се е намирал в заведението „Венеция”, когато подсъдимият е позвънил на Е.Т. – собственикът на телефона да отиде при тях. Т. поискал от подсъдимия сумата от 100 лв., за да си оттегли жалбата, след което двамата тръгнали към полицията.
	Така изложената и възприета от съда фактическа обстановка се установява от показанията на разпитаните свидетели, заключението на вещото лице и събраните по делото писмени доказателства, присъединени към доказателствения материал по реда на чл. 283 от НПК.
	Свидетелите Е.Т. и Т.Т. – баща и син, макар че може да се приеме, че са заинтересовани от изхода на делото, доколкото Е.Т. е собственик на откраднатия телефон, показанията им са логични, последователни, кореспондират както помежду си, с показанията на останалите свидетели, така и със събраните  по делото писмени доказателства. По изложените съображения съдът дава вяра на показанията им.
	Относно показанията на свидетеля В.З., съдът не кредитира показанията му, тъй като в случай че е лицето, на когото е продаден телефона, същият не е длъжен да дава показания на въпроси, отговорите на които биха го уличили в извършване на престъпление.
	Съдът дава вяра на показанията на свидетеля П., тъй като същият дава добросъвестно показанията си, същите са логични, последователни, непротиворечиви, кореспондират с показанията на останалите свидетели и със събраните по делото писмени доказателства. По тази причина съдът кредитира показанията и на този свидетел. 
	Защитната теза на подсъдимия, изложена пред съда е, че се е намирал в заведението „Ралица” със свидетеля Т.. Последният бил пиян, станал и си заминал. Телефонът му се намирал на масата. Подсъдимият го взел и го прибрал, тъй като в случай че изчезнел телефонът, щели да кажат, че той го е откраднал.      
	Според обясненията на подсъдимия, той отишъл в дискотеката, видял сина на Е.Т., но последният нищо не му казал, тъй като според подсъдимия явно не знаел нищо.
	На следващата сутрин свидетелят е посетил дома на подсъдимия и го уведомил, че е пуснал жалба. Тогава Ф. му върнал телефона. 
	Съдът приема, че тезата на подсъдимия	, че е защитна и цели избягване на неблагоприятните последици от осъждането, тъй като обясненията му не кореспондират нито със събраните по делото доказателства, нито с показанията на разпитаните свидетели. Дори посочените от подсъдимия и разпитани по негово искане свидетели не посочиха факти, които да сочат, че подсъдимият не е извършил престъплението, за което му е повдигнато обвинение и които да мотивират съда да произнесе оправдателна присъда по отношение на  Ф.. 
	От така изложената фактическа обстановка съдът счита, че по безспорен и несъмнен начин се установи, че подсъдимият е осъществил от обективна и субективна страна състава на чл. 196, ал.1 т.1 във вр. с чл. 194, ал.1, във вр. с чл. 29, ал.1, б.”а” от НК. 
На 20.10.2007 г. подсъдимият е отнел чужди движими вещи – мобилен телефонен апарат марка „Нокиа 6233” на стойност 319 лв. и 1 бр. СИМ карта на „М-тел”, на стойност 12 лв., като общата стойност на вещите  е 331 лв. от владението на Е.Т., без негово съгласие, с намерение противозаконно да ги присвои.
	Деянието е извършено при условията на опасен рецидив – подсъдимият е извършил престъплението, след като е бил осъждан за тежко умишлено престъпление на лишаване от свобода не по-малко от една година, изпълнението на което не е отложено по чл. 66.    
	От субективна страна подсъдимият е извършил престъплението при форма на вината пряк умисъл – съзнавал е общественоопасния характер на деянието, а именно – че лишава от фактическа власт владелеца на мобилния телефон, предвиждал е неговите общественоопасни последици и е искал настъпването на тези последици, а именно – установяването на фактическата власт върху предмета на престъплението.  
	Причини за извършване на престъплението е желание за облагодетелстване по неправомерен начин, неспазване на установения правов ред, склонност към извършване на този вид престъпления.
	При определяне вида и размера на наложеното наказание по отношение на подсъдимия Ф. съдът взе предвид невисоката стойност на откраднатото имущество, както и обстоятелството, че щетите от престъплението са възстановени. Съдът съобрази и степента на обществена опасност на деянието и дееца, причините и мотивите за извършване на престъплението.
Предвид изложеното, съдът намира, че са налице многобройни смекчаващи обстоятелства и че и най-лекото, предвидено  в закона наказание ще се окаже несъразмерно тежко, поради което определя наказанието при условията на чл. 55 ал.1 от НК и осъжда подсъдимия Ф. на наказание шест месеца лишаване от свобода, като определя  първоначален строг режим на изтърпяване на наказанието.
	При този изход на делото следва подсъдимият Ф. да бъде осъден да заплати направените деловодни разноски в размер на 60 лв.
	По изложените съображения съдът постанови присъдата си.

					ПРЕДСЕДАТЕЛ: