Р  Е  Ш  Е  Н  И  Е

№					     28.07.2008 г.			               гр.Левски

В  ИМЕТО НА НАРОДА

Левченски районен съд			                     ІІІ наказателен състав
на 10.07.2008 г.
в публичното заседание в следния състав:

 	                                                                         Председател: Евгения Рачева
секретар Илияна Петрова
като разгледа докладваното от съдия Рачева
а.н.д.  № 20084410200266 по описа за 2008 г.
и на основание данните по делото и закона, за да се произнесе, взе предвид следното:

Производството е по реда на чл.59 и следващите от ЗАНН. 
С наказателно постановление №641/09.05.2008 г. на началника на РПУ гр.Левски, на М.Б. от гр.Л., *, ЕГН *, са наложени административните наказания, както следва:  глоба в размер на 50,00 лв. осн. чл.183, ал.4, т.7 от ЗДвП за нарушение на чл.137а, ал.1 от ЗДвП, глоба в размер на 600,00 лв. и лишаване от право да управлява МПС за срок от 14 месеца на осн. чл.174, ал.3 от ЗДвП за нарушение на чл.174, ал.3 от ЗДвП и глоба в размер на 100,00 лв. и лишаване от право да управлява МПС за срок от 3 месеца на осн. чл.175, ал.1, т.3 от ЗДвП за нарушение на чл.103 от ЗДвП, за това, че на 12.04.2008 г. около 00:50 часа в гр.Левски, ул.„Гео Милев” управлява лек автомобил с рег.№* без предпазен колан по време на движение, като при извършената му проверка отказва да бъде изпробван с техническо средство „Алкомер-931” за установяване употребата на алкохол и напуска мястото на проверката без разрешение на контролния орган.
Недоволен от така издаденото наказателно постановление (НП) е останал жалбоподателят М.Б., който го обжалва като незаконосъобразно и моли съда да го отмени. В жалбата твърди, че не е извършил посочените нарушения, тъй като: физическото му състояние не позволява използването на обезопасителен колан; не е отказал да му бъде извършена проверка с техническо средство за установяване на употреба на алкохол, напротив, доброволно се подложил на такава и тя била извършена многократно; подчинил се на подадения му сигнал за спиране от контролните органи, представил е документите си, изпълнил е дадените му указания, като се е подложил на проверка с техническо средство за установяване на употреба на алкохол.
Ответникът не изпраща представител в с.з. и не изразява становище по жалбата. 
Съобразявайки събраните по делото доказателства и становищата на страните, съдът намира за установено следното:
Жалбоподателят е отказал да получи наказателното постановление, като отказът му е удостоверен с подписа на един свидетел, чийто адрес е изписан върху разписката. При това положение следва да се приеме, че НП е връчено редовно при отказ на жалбоподателя да го получи. Видно от датата на връчване – 12.05.08 г. – и датата на депозиране на жалбата му пред наказващия орган – 14.05.08 г. – съдът счита, че жалбата е подадена в срока по чл.59, ал.2 от ЗАНН.
Жалбата е недопустима относно наложеното наказание на осн. чл.183, ал.4, т.7 от ЗДвП и в тази част не следва да бъде разглеждана предвид обстоятелството, че за извършеното нарушение на чл.137а, ал.1 от ЗДвП на Б. е наложено наказание глоба в размер на 50,00 лв., следователно съдебното производство по жалбата против наказателното постановление в тази му част следва да бъде прекратено, тъй като е недопустимо съгласно чл.189, ал.5 от ЗДвП. 
Жалбата е основателна в частта относно наложеното на осн. чл.175, ал.1, т.3 от ЗДвП наказание и неоснователна относно наложеното на осн. чл.174, ал.3 от ЗДвП наказание.
При разглеждането й съдът съобрази следното:
Акт за установяване на административно нарушение №641  е съставен на 12.04.2008 г. от гл.полицай С.С., на длъжност командир на отделение при РПУ-Левски, срещу М.Б. за това, че последният на 12.04.2008 г. около 00:50 часа в гр.Левски, ул.„Гео Милев” управлява лек автомобил с рег.№* без предпазен колан по време на движение на МПС, като отказва да му бъде извършена проверка с техническо средство „Алкомер-931” с фабр.№2243411 за установяване употребата на алкохол и напуска мястото на проверката без разрешение на контролния орган, като оставя СУМПС, контролен талон към него и свидетелство за регистрация  на МПС – нарушения на чл.137а, ал.1, чл.174, ал.3 и чл.175, ал.1, т.3 от ЗДвП.
Жалбоподателят е подписал и получил акта в по-късен момент на същата дата (вечерта на 12.04.2008 г.) и тогава е записал възражението, че неколкократно помолил да му се вземе кръвна проба и два пъти дал проба на техническото средство, а напуснал проверката като му казали, че ще го извикат.
Актът е съставен в присъствието на очевидеца на нарушенията П.П., който го е подписал в качеството на свидетел.
От приложената на л.12 от делото заповед №Із-189/08.02.2007 г. на министъра на вътрешните работи и писмо рег.№39893/30.05.2008 г. на директора на ОДП-Плевен, към което са приложени 2 броя заповеди на министъра на вътрешните работи – №Із-189/08.02.2007 г. и №Із-837/11.05.2007 г. – и заповед №609/22.03.2007 г. на директора на ОДП-Плевен (л.л.36-44 от делото), се установява, че началникът на РПУ Левски е упълномощен да издава наказателни постановления по ЗДвП, а актосъставителят С.С. има правото да съставя актове по ЗДвП, поради което съдът приема, че наказателното постановление е издадено от компетентен орган, съответно АУАН е съставен от оправомощено лице.
Видно от копието от страницата на дневника за нарядите (л.5 от делото), в нея са отразени срещу 0:50 часа имената на жалбоподателя и номера на управлявания от него автомобил.
Видно от изпратената от РПУ-Левски преписка, на 12.04.2008 г. Б. е депозирал жалба пред наказващия орган, на 13.04.2008 г. – възражение, на 14.04.2008 г. са регистрирани докладни записки на служителите на РПУ-Левски П.П., П.В. и актосъставителя С.С. (л.л.6-10, 46-48 от делото).
Видно от писмо рег№3629/16.06.2008 г. на РПУ-Левски, ведно с приложената към него разпечатка от техническото средство „Алкомер-931” с фабр.№02243411 (л.33 и л.34 от делото) с въпросния уред са извършвани проби през месец април 2008 г., като за 12.04.2008 г. има отчетен резултат 2,53 промила в 21:09 часа.
Видно от писмо изх.№57-00-108/09.06.2008 г. на ДАМТН и писмо рег.№4137/09.07.2008 г. на РПУ-Левски, ведно с приложените към него 9 броя протоколи за техническа изправност и годност на Алкомер 931 с фабр.№02243411 (л.64-л.73 от делото), уредът е годно техническо средство за установяване употребата на алкохол и към датата, на която Б. е бил изпробван с този уред, последният е бил преминал последваща проверка (същата е извършена на 15.11.2007 г. и е със срок на валидност до 15.05.2008г., л.73 от делото).
Жалбоподателят се явява в с.з. и дава обяснения, в които излага версията, че: въпросната нощ се прибирал със съпругата и детето си, бил с поставен колан, по време на движение на автомобила забелязал полицаите пред него и указал на спътницата си да сложи предпазния си колан; след спирането за проверка свалил колана, за да вземе документите си, и отишъл при полицаите; един от тях му казал, че ще му бъде извършена проверка за алкохол с Алкомер, жалбоподателят казал, че няма проблем; последвала инструкция от страна на полицая, след което жалбоподателят обяснил, че има операция и едва ли ще може да надува с достатъчна сила, но полицаят обяснил, че 10 секунди са достатъчни; Б. изчакал десетина минути, за да загрее техническото средство, и дал проба, но апаратът отчел грешка; жалбоподателят предложил на полицаите да закара детето си вкъщи, но полицаите не му отговорили нищо, изчакал следващо зареждане на апарата отново десетина минути, надул втори път, но апаратът пак дал грешка; Б. предложил на полицаите да му дадат талон за кръвна проба, те казали, че нямат основание, попитал ги ще му пишат ли акт, те отговорили „няма”, казал им, че ще си тръгва, понеже детето му било зле, те казали да прави каквото знае и че те ще му се обадят; отишъл до колата си, качил се в нея, но се сетил, че документите му останали при полицаите, върнал се при последните, попитал ги дали ще му ги дадат, те казали, че ще му се обадят и той си тръгнал; вече през деня отишъл в полицията да си поиска документите, но му било отказано, не му дали документ, удостоверяващ отнемането им и пуснал жалба, че му задържат документите, без да е направил нищо, а вечерта го извикали и му връчили акт и заповед за прилагане на принудителна административна мярка отнемане на свидетелството за управление.

Актосъставителят С. и свидетелите П. и В., присъствали по време на проверката, потвърждават констатациите по акта. Поясняват, че, въпреки инструкциите, водачът не е вкарвал достатъчно въздух двата пъти и след като включили апарата трети път и обяснили, че последният трябва да загрее, Б. самоволно си тръгнал, като казал, че няма да ги чака цяла нощ да загрява апарата. Тримата са категорични, че никой не е казвал на жалбоподателя, че е свободен и може да си тръгва и че няма да му пишат акт. Свидетелите добросъвестно дават показанията си, същите са безпротиворечиви и съответни на останалия доказателствен материал, поради което съдът им дава вяра.
Доведената от страна на жалбоподателя свидетелка Л.Б. – негова съпруга – в съдебно заседание се опита да потвърди изложената от Б. версия и по-конкретно, че полицаите казали, че няма да пишат акт на жалбоподателя и че след като последният казал, че си тръгва, полицаите казали „добре”, но съдът не кредитира показанията й в тази насока по следните съображения: За да се приемат за верни показания на пристрастен свидетел, какъвто безспорно се явява съпругата на наказаното лице, следва показанията да са много убедителни. Необходимо е съдът много внимателно да анализира такива показания и да проведе задълбочен разпит на такъв свидетел, за да се убеди в обективността на казаното. На практика по въпросите, по които свидетелката не беше съгласувала изявленията си с Б., тя даде противоположни на неговите обяснения – така напр. според свидетелката тя си била сложила предпазния колан още щом се качила в автомобила при тръгването за дома им, докато според жалбоподателя той по време на движението забелязал полицаите и казал на съпругата си да сложи колана си, което тя направила; според свидетелката съпругът й, след като приключила проверката, отишъл до управлявания от него автомобил и си тръгнали, като на изричния въпрос на съда дали се е връщал до полицаите Б. отговори отрицателно, докато според жалбоподателя, след като приключила проверката и той се качил в автомобила си, се сетил, че документите му останали при полицаите и се върнал при последните. Следва да се има предвид и обстоятелството, че показанията на свидетелката Б. противоречат на безпротиворечивите показания на трима други свидетели. Съдът не споделя становището на защитника на Б., според което показанията на полицаите са пристрастни, тъй като на практика били страна в производството. Самият ЗДвП (чл.189, ал.3) изрично предвижда възможността длъжностно лице да е свидетел при съставянето на АУАН по ЗДвП. Актосъставителят и полицаите-очевидци на нарушението не са страна в производството, а свидетели, и не са заинтересовани от изхода на делото. Доколко добросъвестни са може да се съди от факта дали има противоречия в показанията им или не. В случая и на тези свидетели беше проведен задълбочен и подробен разпит, бяха им задавани много въпроси, на които свидетелите отговориха безпротиворечиво. Изпълнявайки служебните си задължения по контрол на движението по пътищата, тяхно правомощие е да преценяват кои водачи да изпробват за алкохол (предвид разпореждането от началника им да извършват такива проверки), и, след като някои водачи не будят съмнение относно употреба на алкохол, то не е било и необходимо да проверяват всички спирани през нощта, респ. не може да се приеме, че полицаите са имали тенденциозно поведение спрямо водач, в който са се усъмнили и по отношение на който са взели решение да го проверят за употреба на алкохол. Ето защо съдът приема, че свидетелката Б. имаше желанието да оневини съпруга си, показанията й в частта, в която противоречат на показанията на полицаите, са неверни и следователно версията на жалбоподателя, че полицаите го освободили от проверката и му казали, че няма да му пишат акт, също се явява недоказана и невярна.
Няма спор по въпроса, че жалбоподателят е заявил пред полицаите, че в миналото е имал здравословен проблем, свързан с белите дробове. Тук следва да се отбележи, обаче, че не всяко заболяване съставлява пречка за дадено лице да бъде изпробвано с Алкомер и правилно е разсъждението на актосъставителя, че всеки шофьор (полицаите не могат да знаят кой е добросъвестен и кой не) може да излъже и да си измисли някакъв здравословен проблем. Нещо повече, в конкретния случай самият жалбоподател не е твърдял пред полицаите, че не може да издиша необходимото количество въздух – Б. обясни пред съда, че след като му било указано, че десетина секунди са достатъчни, той е казал, че няма проблем – и е съвсем естествено полицаите да използват техническото средство.
Във връзка с изложената вече в съдебно заседание версия на жалбоподателя, че не е имал физическа възможност да издуха достатъчно количество въздух при проверката с техническото средство, въз основа и на представения от него медицински документ – амбулаторен лист (л.11 от делото) – бе назначена съдебномедицинска експертиза. От заключението на вещото лице се установява, че в резултат на прекарано в миналото заболяване Б. е с известно намаляване на виталния капацитет на белите дробове, без обструкция на дихателните пътища и със запазена функционална годност на дихателната система; физическото му състояние, включително това на дихателната система, не е възпрепятствало даване на проба за алкохол с апарат „Алкомер 931”. Заключението не е оспорено от страните по делото и съдът го приема като вярно и компетентно.
 При така обсъдения доказателствен материал, съдът достигна до следните изводи:
Жалбоподателят е извършил нарушението по чл.174, ал.3 от ЗДвП, тъй като е отказал да му бъде извършена проверка с техническо средство за установяване употребата на алкохол. Съдът не приема довода на адв.Б., че жалбоподателят, след като два пъти дал проби с апарата, не бил отказал въпросната проверка и поведението му евентуално осъществява състава на чл.175, ал.1, т.3 от ЗДвП – осуетяване на проверка. По смисъла на закона отказ е налице не само когато лицето изрично с думи заяви, че отказва да бъде изпробвано, но и когато привидно се съгласи с проверката, но на практика с действията си я отказва, като умишлено не вкарва достатъчно време и количество въздух. Изясни се, че не е имало обективна причина Б. да не даде годна проба (здравословното му състояние не е било пречка, апаратът е бил изправен и с него на същата дата има регистрирана проверка за алкохол) и единствено липсата на воля у него да бъде проверен с техническото средство, т.е. отказът му да даде годна проба, е довело до липса на отчетен резултат от апарата. На практика Б. е отказал проверката с техническото средство и чрез действието, изразяващо се в напускане мястото на проверката преди третото изпробване. Талон за кръвна проба не е бил издаден на водача не поради неизпълнение задълженията на проверяващите, а поради поведението на водача – последният си тръгнал преди да приключи проверката. Б. не може да черпи права от собственото си неправомерно поведение и да твърди, че процедурата по установяване на нарушението по чл.174, ал.3 от ЗДвП не е спазена, понеже, след отказа му да бъде проверен с Алкомера, е следвало да му бъде издаден талон за кръвна проба – на практика Б. не е дал възможност на полицаите да доведат докрай действията си във връзка с установяване употребата на алкохол от водача при отказа на последния да бъде изпробван с техническото средство. А за това, че липсва тенденциозно отношение от страна на наказващия орган към Б. може да се съди от обстоятелството, че наложените наказания на осн. чл.174, ал.3 от ЗДвП са определени към минимума без дори да са били налице представени от страна на жалбоподателя доказателства за наличието на смекчаващи вината и отговорността му обстоятелства, с изключение на представения медицински документ, удостоверяващ извършена в миналото операция. Ако се приеме, че здравословното състояние на Б. поради тази операция по принцип е смекчаващо отговорността му обстоятелство, то следва да се отчете факта, че по време на проверката жалбоподателят не е имал добро поведение, демонстрирал е неуважително отношение към проверяващите, като си е тръгнал без тяхното съгласие и това му поведение отегчава вината и отговорността му. Ето защо съдът счита, че съответните наказания за деянието му би следвало да са около средата на предвидения в закона размер, и, след като наказващият орган ги е наложил под средата и към минимума (съдът на може да отежнява положението на жалбоподателя), няма основание за изменение на наказанията в посока намаляването им.
Що се касае до третото нарушение, съдът намира, че е допуснато съществено нарушение от страна на наказващия орган, довело до ограничаване правата на жалбоподателя и това е така, защото като нарушена разпоредба е посочена тази на чл.103 от ЗДвП, която установява задължение за водача на ППС при подаден сигнал за спиране от контролните органи да спре плавно в най-дясната част на платното за движение или на посоченото от представителя на службата за контрол място и да изпълнява неговите указания. Текстово нарушението както в АУАН, така и в НП, е изписано като нарушение, изразяващо се в напускане мястото на проверката без разрешение на контролния орган. Този текст по никакъв начин не е съответен на разпоредбата на чл.103 от ЗДвП, тъй като няма данни водачът да не е спрял при подаден сигнал, нито пък е посочено указание, което Б. да не е изпълнил. Ако е имало указание към водача да остане на мястото на проверката (за такова показания даде свидетелят С.), то е следвало изрично да се опише в АУАН и НП, че нарушението се изразява в неизпълнение именно на това нареждане, за да знае жалбоподателят какво нарушение му се вменява и да организира защитата си. След като липсва такова поясняване, то следва да се приеме, че липсва елемент от състава на нарушението по чл.103 от ЗДвП, следователно няма извършено такова нарушение. Отделно от това, ако действително волята на наказващия орган е била да санкционира това поведение, то е следвало да приложи нормата на чл.175, ал.1, т.4 от ЗДвП. Ако се предположи пък, че наказващият орган е приел, че в санкционната норма на чл.175, ал.1, т.3 от ЗДвП се съдържа правилото за поведение, което водачът е нарушил – отказал да предаде документите си на органите за контрол или по какъвто и да е начин осуетил извършването на проверка от органите за контрол – то отново изложените в АУАН и НП обстоятелства на нарушението не са съответни на посочената разпоредба и на действително извършеното от Б. деяние. Последният не е отказал да предаде документите си на органите за контрол, напротив, те са били предадени и проверени, а с тръгването си преди третото изпробване с Алкомера Б. не е осуетил проверка, тъй като такава вече му е била извършена от полицаите, единствено чрез заминаването си е отказал пробата за алкохол. В тази хипотеза на практика излиза, че за отказа да бъде изпробван за употреба на алкохол Б. е санкциониран два пъти – веднъж по чл.174, ал.3 от ЗДвП и веднъж по чл.175, ал.1, т.3 от ЗДвП. Като се има предвид обстоятелството, че отказът да бъде изпробван за алкохол правилно е подведен под санкционната норма на чл.174, ал.3 от ЗДвП, която се явява специална по отношение на чл.175, ал.1, т.3, пр.последно от ЗДвП, то излиза, че за тръгването си преди да бъде изпробван трети път с алкомера (т.е. отказът да бъде изпробван), водачът не трябва да бъде санкциониран и по чл.175, ал.1, т.3 от ЗДвП. С оглед всичко изложено по-горе, следва да се приеме, че НП в последната му част се явява незаконосъобразно и следва да бъде отменено в същата.
Тъй като Б. е виновен за допуснатото нарушение на чл.174, ал.3 от ЗДвП, което той оспори и във връзка с което поиска назначаването на съдебна експертиза, която опроверга версията му, че физическото му състояние не му позволявало да даде годна проба с техническото средство за установяване употребата на алкохол, съдът намира, че на основание чл.84 от ЗАНН, във вр. с чл.189, ал.3 от НПК жалбоподателят следва да бъде осъден да заплати в полза на РС-Левски по сметка на ВСС-София направените по делото разноски от бюджета на съда в размер на 110,00 лв. за вещото лице.

Предвид изложеното, съдът

Р   Е   Ш    И :

ПРЕКРАТЯВА на основание чл.189, ал.5 от ЗДвП съдебното производство по жалбата на М.Б. от гр.Л., *, ЕГН *, срещу наказателно постановление №641/09.05.2008 г. на началника на РПУ-Левски в частта относно наложеното на осн. чл.183, ал.4, т.7 от ЗДвП административно наказание глоба в размер на 50,00 лв. за допуснатото нарушение на чл.137а, ал.1 от ЗДвП;
ОТМЕНЯ на осн. чл.63, ал.1 от ЗАНН горепосоченото НП в частта относно наложените на осн. чл.175, ал.1, т.3 от ЗДвП наказания глоба в размер на 100,00 лв. и лишаване от право да управлява МПС за срок от 3 месеца за допуснато нарушение на чл.103 от ЗДвП, като НЕЗАКОНОСЪОБРАЗНО;
ПОТВЪРЖДАВА на осн. чл.63, ал.1 от ЗАНН наказателното постановление в останалата му част като ЗАКОНОСЪОБРАЗНО.
ОСЪЖДА на осн. чл.84 от ЗАНН, във вр. с чл.189, ал.3 от НПК М.Б. със сочена по-горе самоличност, ДА ЗАПЛАТИ в полза на РС-Левски по сметка на ВСС-София деловодни разноски в размер на 110,00лв.

Решението подлежи на касационно обжалване пред Административен съд гр.Плевен в 14-дневен срок от съобщението до страните, че е изготвено.

       РАЙОНЕН  СЪДИЯ: