Р  Е  Ш  Е  Н  И  Е

№					     17.07.2008 г.			               гр.Левски

В  ИМЕТО НА НАРОДА

Левченски районен съд			                     ІІІ наказателен състав
на 08.07.2008 г.
в публично заседание в следния състав:
 	                                                                         Председател: Евгения Рачева
секретар Илияна Петрова
като разгледа докладваното от съдия Рачева
а.н.д.  № 20084410200138 по описа за 2008 г.
и на основание данните по делото и закона, за да се произнесе, взе предвид следното:

Производството е по реда на чл.59 и следващите от ЗАНН.
С наказателно постановление №18/22.02.2008 г. на началника на РПУ гр.Белене, на К.Т. от гр.Б., *, ЕГН *, са наложени административните наказания, както следва: на осн. чл.175, ал.1, т.4 от ЗДвП – глоба в размер на 150,00 лв. и лишаване от право да управлява МПС за срок от 3 месеца за допуснато нарушение на чл.103 от ЗДвП; на осн. чл.174, ал.3 от ЗДвП – глоба в размер на 700,00 лв. и лишаване от право да управлява МПС за срок от 15 месеца за допуснато нарушение на чл.174, ал.3 от ЗДвП; на осн. чл.183, ал.1, т.1, пр.1 от ЗДвП – глоба в размер на 10,00 лв. за допуснато нарушение на чл.100, ал.1, т.1 от ЗДвП и на осн. чл.183, ал.1, т.1, пр.2 от ЗДвП – глоба в размер на 10,00 лв. за допуснато нарушение на чл.100, ал.1, т.2 от ЗДвП – за това, че на 24.01.2008 г. около 03:30 часа в гр.Белене, пред блок №1/77, намиращ се на ул.”Възраждане”, управлява лек автомобил с рег.№ * като не спира при подаден светлинен и звуков сигнал от контролен орган и не изпълнява дадените указания; отказва да му бъде извършена проверка с техническо средство за установяване употреба на алкохол (издаден талон за медицинско изследване №0209017); не представя свидетелство за регистрация на МПС, свидетелство за управление на МПС и контролен талон към СУМПС. 
Недоволен от така издаденото наказателно постановление е останал жалбоподателят К.Т., който го обжалва и моли съда да го отмени като незаконосъобразно, а в случай, че не намери основания за това – да намали наложените му наказания към предвидения от закона минимум. 
Ответникът не се представлява в с.з. и не изразява становище по жалбата.
Съобразявайки събраните по делото доказателства и становищата на страните, съдът намира за установено следното:
С оглед датата на връчване на наказателното постановление на Т. – 04.03.2008 г. – и датата на депозиране на жалбата му пред наказващия орган – 06.03.2008 г. – съдът счита, че жалбоподателят е спазил 7-дневния срок по чл.59, ал.2 от ЗАНН.
Жалбата е основателна в частта относно наложените на осн. чл.175, ал.1, т.4 от ЗДвП наказания, неоснователна относно наложените на осн. чл.174, ал.3 от ЗДвП наказания и недопустима относно останалите две наложени наказания.
При разглеждането й съдът съобрази следното:
Акт за установяване на административно нарушение (АУАН) №18 е съставен на 24.01.2008 г. от М.И., на длъжност полицейски инспектор в пътен контрол при РПУ-Белене, срещу К.Т. за това, че последният на 24.01.2008 г. около 03:30 часа в гр.Белене, пред блок №1/77, намиращ се на ул.”Възраждане”, управлява лек автомобил с рег.№ * като при подаден светлинен и звуков сигнал от контролен орган не спира и не изпълнява дадените указания; отказва да му бъде извършена проверка с техническо средство за установяване употреба на алкохол (издаден талон за медицинско изследване №0209017); не представя свидетелство за управление на МПС и контролен талон към СУМПС.
Актът е съставен в присъствието на очевидците на нарушенията Г. Р. и К.Р., които са подписали акта в качеството на свидетели.
Жалбоподателят е отказал да подпише акта. Отказът му е удостоверен с подписа на друг свидетел, чиито три имена и адрес са посочени в АУАН. 
Жалбоподателят не оспорва компетентността на актосъставителя и на наказващия орган. Служебно известно на съда е, че началникът на РПУ е упълномощен да издава наказателни постановления по ЗДвП, а актосъставителят М. И. има правото да съставя актове по ЗДвП – това се установява и от приложената на л.л.12 и 13 от делото заповед Із-189/08.02.2007 г. на министъра на вътрешните работи и справка рег.№2696/25.06.2008 г. на РПУ-Белене, приложена на л.59 от делото (приложената на л.14 и л.15 от делото заповед на министъра на вътрешните работи е неприложима в случая, тъй като касае предходен период), поради което съдът приема, че наказателното постановление е издадено от компетентен орган, съответно АУАН е съставен от оправомощено лице.  
Жалбоподателят не се явява в съдебно заседание и не дава обяснения по случая.
Видно от приложения на л.6 от делото документ, на жалбоподателя е бил издаден талон за медицинско изследване. Видно от приложения на л.7 от делото протокол за медицинско изследване жалбоподателят в 6:35 часа е отказал кръвна проба, което обстоятелство е удостоверено от лекар при ФСМП-Белене с подписа на един свидетел. 
Разпитаните в съдебно заседание свидетели И. (който е актосъставител и не е очевидец на нарушенията), Р. и Р. потвърждават констатациите, отразени в съставения акт. От показанията на очевидците Р. и Р. се изяснява по категоричен начин, че двамата били в служебния автомобил, когато, без да използват стоп-палка, просто включили звуков и светлинен сигнал, за да спрат автомобила на Т.. Според свидетеля Р., освен звукова и светлинна сигнализация, никакви други указания не са давани на жалбоподателя, докато според свидетеля Р. указанията, които не бил изпълнил Т., се изразяват в това, че Т. и спътникът му се опитали да напуснат автомобила при дадени указания да останат на място. Според Р. жалбоподателят видимо бил употребил алкохол, а Р. допълва, че жалбоподателят се държал грубо, арогантно и цинично, като дори почнал да се бори с полицаите. Изяснява се още от показанията на свидетелите, че след тези му прояви Т. е бил задържан и, след като е бил откаран във ФСМП-Белене, е имал възможност да даде кръвна проба, каквато отказал (вж. показанията на св.И.).
Свидетелите И., Р. и Р. добросъвестно дават показанията си, последните са безпротиворечиви (с изключение на казаното относно липсата или наличието на други указания, които не били изпълнени) и съответни на гореобсъдения доказателствен материал, поради което съдът им дава вяра.
Жалбата на Т. относно последните две нарушения не следва да бъде разглеждана предвид обстоятелството, че за тях са му наложени наказания глоба в размер до 10,00 лв. вкл., следователно съдебното производство по жалбата на Т. против наказателното постановление в тези му части следва да бъде прекратено, тъй като е недопустимо съгласно чл.59, ал.3 от ЗАНН.
От така обсъдения доказателствен материал може да се направят следните изводи:
Жалбоподателят не е допуснал нарушение на чл.103 от ЗДвП и съответно незаконосъобразно е наказан на осн. чл.175, ал.1, т.4 от ЗДвП. Това е така, защото: чл.103 от ЗДвП регламентира задължението на водач да спре при подаден сигнал за спиране от контролен орган. Начинът, по който се подава сигнала за спиране, е уреден в чл.170, ал.3 от ЗДвП. Според последната разпоредба при спиране на ППС контролният орган трябва да подаде своевременно ясен сигнал със стоп-палка; през нощта сигналът може да бъде подаден и с описваща полукръг червена светлина; униформен полицай може да спира ППС и чрез подаване на сигнал само с ръка; изрично е посочено, че сигнал може да се подава и от движещ се полицейски автомобил. По нито един от горепосочените начини не е бил подаден сигнал за спиране в настоящия случай – нито е подаден сигнал със стоп-палка, нито с ръка, нито със светлина, описваща полукръг. Ето защо не може да се приеме, че жалбоподателят не е спрял на подаден от контролен орган сигнал за спиране, по простата причина, че такъв сигнал не е бил налице. Ако се приеме, че наказанието е наложено не само заради неспирането, но и заради отразеното в обстоятелствената част на НП „не изпълнява дадените указания”, то и по отношение на това отбелязване НП се явява незаконосъобразно, тъй като не може да се търси административнонаказателна отговорност от лице за деяние, което не е конкретизирано. На практика самите полицаи не бяха убедителни относно въпросните разпореждания, и по-точно имало ли е такива и в какво се изразяват те. Следователно, нарушено е правото на защита на Т., който не е имал възможност да узнае както при съставяне на АУАН, така и при получаване на НП, какво нарушение е извършил, респ. срещу какви факти да се защитава.
По отношение на наложеното на основание чл.174, ал.3 от ЗДвП наказание може да се отбележи следното: 
По категоричен начин се установи, че жалбоподателят е отказал както проверка с техническо средство, така и даването на кръвна проба. Съдът не споделя становището на адв.С., че Т. на практика със задържането е бил лишен от възможност да даде кръвна проба. От събраните доказателства, и по-конкретно от показанията на свидетеля И. и протокола за медицинско изследване (л.7 от делото), върху който по надлежния ред е удостоверен отказа на Т. да даде кръвна проба, се установи противното. Съдът счита също така, че при издаване на НП наказващият орган е съобразил разпоредбата на чл.27, ал.2 от ЗАНН и правилно е определил наказанието по чл.174, ал.3 около средата. Вярно е, че представените на л.44 и л.45 от делото декларация от жалбоподателя и експертно решение за баща му следва да се приемат като доказателство за наличието на смекчаващи отговорността обстоятелства за Т. – такива са тежкото здравословно състояние на живеещия в домакинството на жалбоподателя негов баща, когото следва често да транспортира до лечебни заведения, и липсата на сключен от жалбоподателя постоянен трудов договор, осигуряващ му сигурни доходи – но от друга страна изключително лошото поведение на Т. и броят на допуснатите от него нарушения следва да се отчетат като отегчаващи вината и отговорността му обстоятелства. На практика, ако липсваха смекчаващите отговорността обстоятелства за Т., на последния следваше да се определят наказания в максимален размер. При преценка на смекчаващите и отегчаващите вината и отговорността обстоятелства следва извода, че подходящите наказания за Т. в по чл.174, ал.3 от ЗДвП са именно тези, които е наложил наказващия орган. Те биха способствали за постигане целите на административното наказание, визирани в чл.12 от ЗАНН – да се предупреди и превъзпита нарушителят към спазване на установения правен ред и се въздейства възпитателно и предупредително върху останалите граждани. 
Съдът не следва да се произнася по искането на адв. С. за приспадане на времето, през което жалбоподателят е бил фактически лишен от правото да управлява МПС (вж. приложената на л.5 от делото заповед на началника на РПУ-Белене за прилагане на принудителна административна мярка), тъй като такова приспадане се извършва по силата на закона и по-конкретно чл.190, ал.2 от ЗДвП, чиято разпоредба е задължителна за органите, изпълняващи наказанията. 
При този изход на процеса и предвид обстоятелството, че в частта относно наложеното на осн. чл.175, ал.1, т.4 от ЗДвП наказание жалбата на Т. се явява основателна, направените по делото разноски от бюджета на съда – изплатени пътни разноски на свидетелите от гр.Белене – следва да останат за сметка на държавата. 
Предвид всичко изложено, съдът

      Р Е Ш И:

ПРЕКРАТЯВА на основание чл.59, ал.3 от ЗАНН съдебното производство по жалбата на К.Т. от гр.Б., *, ЕГН *, срещу наказателно постановление №18/22.02.2008 г. на началника на РПУ-Белене в частта относно наложеното на осн. чл.183, ал.1, т.1, пр.1 от ЗДвП административно наказание глоба в размер на 10,00 лв. за допуснатото нарушение на чл.100, ал.1, т.1 от ЗДвП и относно наложеното на осн. чл.183, ал.1, т.1, пр.2 от ЗДвП административно наказание глоба в размер на 10,00 лв. за допуснатото нарушение на чл.100, ал.1, т.2 от ЗДвП;
ОТМЕНЯ на осн. чл.63, ал.1 от ЗАНН горепосоченото НП в частта относно наложените на осн. чл.175, ал.1, т.4 от ЗДвП наказания глоба в размер на 150,00 лв. и лишаване от право да управлява МПС за срок от 3 месеца за допуснато нарушение на чл.103 от ЗДвП, като НЕЗАКОНОСЪОБРАЗНО;
ПОТВЪРЖДАВА на осн. чл.63, ал.1 от ЗАНН наказателното постановление в останалата му част като ЗАКОНОСЪОБРАЗНО.
Решението подлежи на касационно обжалване пред Административен съд гр.Плевен в 14-дневен срок от съобщението до страните, че е изготвено.

   РАЙОНЕН  СЪДИЯ: